ХАЙД, ДЖЕКИЛ И АЗ = Епизод 19 =
Разбра ли за това, татко? - Естествено.
Плакал си, нали? - Не, не съм.
Че какво толкова лошо има? И аз се разплаках.
Бях обляна в сълзи.
От хормоните е. - Абе ей!
Учонг, защо той е толкова самонадеян?
Нямаш ли планове след изненадата?
Какви например?
Значи бяха само тортата и цветята? Що за събитие е това?
Сега на невинни ли ще се правите,
след като ни провалихте личното време?
Така ли било?
Да, защото се надяваше да обърнеш още някоя чашка.
Защо звучиш, сякаш съм сторил нещо лошо?
За всичко ли съм виновен? - Много ясно!
Винаги е така.
Защо Робин си тръгна толкова рано?
Изглеждаше уморен, затова му казах да се прибира.
Честит рожден ден, Хана! - Благодаря ви!
Да, директор Гу. Прибрахте ли се?
Наред ли беше всичко?
Да, обаче…
Трябва да говоря с теб.
Слушах радиопредаването, докато идвах насам
и звучахте точно като Робин.
Знаех, че сте се променили малко, но сте напълно различен човек.
Мисля, че вие сте причината Робин да не се събуди.
Аз? - Знаете, че е така.
Досега все Робин отстъпваше и правеше жертви,
но сега вие го правите.
Жертви?
Цял живот мечтаехте да се отървете от Робин,
но сега искате да го задържите до края на живота си.
Независимо дали е заради Хана или не… Кой би помислил, че ще го сторите?
Да приемеш болестта, е първата стъпка към лечението
и явно това е истина.
Директор Гу. - Какво…
ще рече това, Йонгчан?
Робин? - Соджин…
какво?
Робин, какво стана с подаръка? Защо не го даде на Хана?
И как можа да си тръгнеш в такъв специален ден?
Прибра ли се благополучно? - Вървя в момента.
Напълно се заблудих днес. - Заблуди се?
Мислех, че си преодолял страха си, но не си, нали?
Престори се заради рождения ми ден, така ли?
Робин.
Не го искам просто така.
Не се опитвай да криеш от мен, ако ти е трудно,
а нека минем заедно през това.
След всичко, което преживяхме, няма нещо, с което да не се справим.
Слушаш ли ме?
Къде си сега?
Харесва ли ти?
Какво ти става днес? Цял ден си мениш настроенията.
Идея си нямаш колко подигравки отнесох тази вечер.
Смятат, че те въртя на малкия си пръст.
Обаче…
Нарочно ли направи всичко това, само за да ме подкрепяш?
Къде я намери? Изглежда точно като мен.
Права си.
Още като я видях, установих, че много прилича на теб.
Наистина ли? Просто си говорех. - Хана.
Всеки път, щом погледнеш картината… Искам да го имаш предвид.
Това е начинът…
по който те виждам.
Пак го правиш. Караш ме да се чувствам нервна.
Не.
Вчера цял ден мислих какво ли щеше да е, ако бях на твое място
и много мислих.
Какво ли е всички да се интересуват от произведенията ми
и хиляди хора да ги коментират в интернет.
Това предизвиква любопитството ми към теб.
В интерес на истината обаче…
след като не можеш да кажеш всичко, предполагам се чувстваш самотен.
Мисля си как ли биха ме възприели хората.
Все такива неща.
И веднага съжалих.
Май досега съм мислила само за себе си и своето щастие.
Щастлива ли си?
Стига да не те тревожа? - Да.
Какво има?
Сетих се за първия път, когато се срещнахме.
Тогава…
Имах си едно на ум за теб, мислех, че си много странен.
И ти не беше кой знае колко нормална.
Прав си. Не бях много с акъла си.
Сега като се замисля, не мога да повярвам,
че съм последвала напълно непознат в изолиран мотел.
Извинете.
Директор Гу.
В Капьонг ли беше това?
Сигурно снегът вече се е стопил и цветята са започнали да цъфтят.
Да отидем там за рождения ти ден, Робин.
Ще подготвя всичко. Може да си направим барбекю на поляната.
Чудя се кои цветя са цъфнали вече.
Защо не засадим малко от цветята на директор Гу там?
Да си направим цяла градина,
да гледаме кучета и кокошки, и да ходим там всеки уикенд.
Днес е рожденият ден на Хана
и остава час до излъчването на радиопредаването.
Ти обаче не се събуди.
От няколко дни тя се тревожи за теб,
а на мен сърце не ми дава да й кажа,
че не си се събудил на рождения й ден.
Наясно съм, че си й подготвил нещо специално.
Едва ли си очарован, че ще трябва аз да го направя вместо теб,
но нямам избор, така че се придържай към плана.
Това, от което се нуждае Хана…
си ти.
Ако Соджин също има чувства към теб и наистина те обича,
кажи му да се жертва този път. Едва ли ще може.
Цял живот мечтаехте да се отървете от Робин,
но сега искате да го задържите до края на живота си.
Не се предполагаше да стигнеш толкова далеч.
Ако станеш толкова добър и мил…
какво ми остава?
Така няма да има повече място…
за мен.
Смятам, че тогава е станало. Събудил се е и ме е повикал.
Тогава сте пили заедно и той се е срещнал с Хана,
за да й даде подаръка.
Пак ли си спомняте неговите спомени?
Да.
Виждам Робин в спомените си.
Не просто виждам образ, а усещам объркването и страха му.
Въобще не проумявам какво може да е.
Мислите ли, че такава загуба на памет
е нещо като Алцхаймер?
Не са само спомените.
Убеден съм, че има чувството, че се изпарява и изчезва.
Ами Хана? Как е тя?
Още не знае за ставащото.
Не знам как да постъпя. Да й кажа ли?
Не трябва ли да й кажем, за да се подготви за това?
Не съм сигурен.
Наистина.
Да, наясно съм какво казахте, но директор Гу е в 6-месечен отпуск.
Сами се оправяйте.
Уондърленд беше признат за един от петте
най-добри увеселителни паркове в света
и всички започнати от директор Гу проекти
имат значителен успех, дори на пазарите отвъд морето.
Не.
Чрез заснемане на тези проекти
с популярни халю звезди и личности, озвучаващи героите,
предвиждаме успешна екранизация
на 3D и 4D анимации.
Не, това е пълен абсурд.
Всички покани за интервюта, които получаваме…
Не, не може да бъде. Това са пълни лъжи!
Отделът по връзки с обществеността предлага
да използваме директор Гу за говорител
на кампанията за предстоящия сезон.
Да се съгласим ли?
Хубавец е като всички други модели.
Има късмет, че не прилича много на вас.
Предвижда се отпечатване на автобиографията на директор Гу.
Обществото проявява нестихващ интерес към двойствения му живот…
Не е двойствен живот.
Не води двойствен живот…
а има двойствена личност. - Този мошеник.
Той има ДЛР… или иначе казано, дисоциативно личностно разстройство.
Моля?
Какво говорите?
Не води двойствен живот… а има многостранно личностно разстройство?
Точно така.
Всички вие бяхте мамени.
През всички тези години…
той крие в тайна мозъчното си заболяване,
мамейки всички ни.
И все още го прави!
Г-н Рю?
Искате нещо да кажете ли?
Не, продължете, ако обичате. Давайте.
Робин е най-добрият.
Ако не мълчите, ще изгубите всичко. Полудяхте ли?
Да, полудял съм.
Луд съм. - Признахте ли си най-накрая?
Да… Точно като луд учен съм. - Какво?
Във филма никой не му повярва дори след торнадото и земетресението.
Само лудият учен им крещеше да бягат, ако искат да се спасят.
Същото става и сега. Всички са измамени от една илюзия.
Ако компанията премине в ръцете на Соджин…
"Уондър Груп" ще се провали.
Соджин ще разруши компанията ни.
Директор Гу и Робин…
са прекалено нормални и способни, за да се случи точно това.
Чувствам се самотен.
Даже и тя ме остави.
Понеже е артист и има набито око за различното.
Харесвам чувствителността му.
Можеше сам да нарисува нещо, но не го е направил.
Именно. Жените не харесват ръчно изработени неща.
Това жените сте…
Затова чанта с картина на Пикасо бледнее пред маркова такава.
Какво пък ще рече това? - Сега ще ти обясня.
Приятелката на Пикасо го помолила да й купи маркова чанта.
Затова Пикасо нарисувал картина на нейната чанта.
След това отишъл да й каже, че тази чанта ще е най-скъпата в света.
При което тя откачила и възкликнала…
"Забрави! Искам да ми купиш маркова чанта!"
Това значи.
Както и да е.
Че това истина ли е? - Да, не знаеше ли?
Било е чанта с оригинална картина на Пикасо!
Не…
Какво…
е станало?
Хана
Красота.
Откога е снимката?
Когато завърших гимназия. Робин не се появи до вечерта,
затова бях бясна и истерясала.
Сега разбирам, че е било, защото не се е събудил до вечерта.
Знаеш ли, че погледнато отблизо, двамата си приличате?
Като брат и сестра? - Моля!
Да не говориш така, защото е твой?
Именно.
Сериозно, приличате си. Усмивките ви са еднакви.
Не съм убедена.
Всъщност, не приличаш на баща си.
Защото трябва да веселя хората,
за да преживявам.
Баща ми…
почина.
Робин ме кара да се смея.
Погледни изражението на Робин. Като статуя е.
Но пак е сладък.
Искаш да ти помогна да изчезнеш?
Защо?
Все още имаш време.
Колко?
Не давам гаранция, но може би около 6 месеца.
6 месеца.
Що за време ще е това?
Какво искаш да кажеш?
Имам чувството, че се случва все по-често.
Първо беше за един ден.
Но внезапно взе да става по 2-3 пъти на ден.
В рамките на няколко дни главата ми става все по-празна.
Ако продължава така,
след 6 месеца…
Ще помня ли изобщо кои от изгубените спомени са мои?
Или…
при това положение…
няма да съм наясно дори,
че спомените ми са изчезнали?
Това ли ще стане?
Да.
Възможно е да не бъдеш наясно, че спомените ти са изчезнали.
При това положение това означава…
че след 6 месеца…
дори няма да разпознавам кой е пред мен.
Не искам това.
Дай ми една седмица…
и после ми помогни да изчезна.
Нито на Соджин, нито на който и да е друг…
не казвай никому за това.
Сам ще се погрижа.
Пътешествие? - Да, тръгваме утре.
За уикенда само. - Защо така внезапно?
Ще използвам стаята ти за малко.
Съжалявам за притесненията ти около мен напоследък.
Но както сама каза, трябва ми време, за да свикна с всичко.
Досега не ми се е случвало и ми е чуждо.
По-добре ли си сега? - Да.
Да отидем на пътешествие тогава.
Вече ще те следвам и ще правя каквото пожелаеш.
Досега ти ме следваше и изпълняваше моите прищевки.
Значи където и да кажа, че отиваме, просто ще ме последваш?
Да, където поискаш.
Варени яйца, суши от тофу, също и плодове…
взела съм също кимбап и сандвичи.
Защо си понесла толкова много? - Има и кафе.
Искаш ли? - Звучи чудесно.
Каза ли на директор Гу, че отиваме на пътешествие?
Не съм.
Какво ще правиш, когато директор Гу се събуди сутринта?
Нямам намерение да спя.
Цели две нощи? Това е лудост.
Не мога да оставя Соджин да ми краде от ценното време.
В никакъв случай няма да спя.
Обзалагам се, че ще побеснее като се събуди.
Определено.
И все пак… къде отиваме?
Това е домът, в който съм роден и отраснал.
Вероятно се чудиш какво значи това.
За да съм по-ясен…
това е дом, който съществува само в ума ми.
Ами родителите ти? Заедно ли живяхте?
С майка ми и по-големите ми брат и сестра.
Баща ми почина, когато бях на 4,
а майка ми беше учителка в началното училище.
Всяка сутрин се вкопчвах в нея и плачех,
за да не ме оставя.
И всеки път тя намираше начин да се измъкне от мен.
И как? - Даваше ми монета от 100 вона.
Вземах монетата…
и я слагах в гърнето, което съм заровил до това дърво.
Правех го всеки ден.
Когато Соджин разбра за съществуването ми,
д-р Канг ми каза, че всичките ми спомени са фалшиви,
и са просто една илюзия.
Това ми каза тя.
Когато го чух,
това беше първото място, на което избягах.
Хвърлих се да копая като лунатик…
но гърнето го нямаше. Нямаше нищо.
Къщата, която видя по-рано…
Макар адресът да беше същият,
съвсем непознати хора живееха тук.
Отидох в кметството и им казах имената на семейството си,
но нямаше никакви данни за подобни хора.
Всичко е било просто илюзия.
Това съм аз.
Затова как въобще си ме приела какъвто съм?
След като всички ти повтарят, че съм илюзия…
как така…
ти се влюби в мен?
Вече бях влюбена в теб, така че как може да не си истински?
След като любовта ми към теб е истинска…
как може тя всъщност да е фалшива?
Докато я има любовта ми към теб,
ти винаги ще си истински.
Може да е нямало нищо, когато си дошъл тук за първи път,
но ето че сега аз съм тук, точно до теб.
Не съм подозирала, че ще кажа нещо толкова клиширано.
Да го направим. - Какво?
Да заровим наша капсула на времето тук.
И когато след 10 години се върнем да я изровим,
тя ще е тук.
10 години е много време.
Тогава… 3 години? Смятам, че е достатъчно.
Хайде, да вървим.
Здравейте.
Трябват ни материали. Кое трябва да вземем?
Какво написа? - Не гледай.
Хайде де, нека да видя.
Ще ви видим след 3 години.
Толкова е хубаво!
Да се снимаме!
Застани тук.
Стой така.
Мирувай.
А кой ще снима?
Извинете, бихте ли ни снимали? - Благодаря ви.
Добре, снимам. Едно, две, три.
Благодаря ви! - Благодаря.
Чудесна е!
Харесва ми.
Дори това да е краят, любовта ми остава
Какво правиш?
Да вървим.
Искам да направим и това! Изглежда забавно!
Трябва да бъркаш по-бързо!
Да видим кой ще го разтопи по-бързо. - Не, недей!
Май го направих.
Историята на 60-годишна двойка
Винаги ще помня дните ни заедно…
Без значение къде отива,
всеки пише по стените,
за да отбележи, че е бил тук.
Винаги съм се чудила що за хора пишат по тези стени
и предполагам, че са като моя мъж.
Какво написа?
Да вървим.
Хана и Робин бяха тук
Толкова е хубаво!
Закуската е от 7:30 до 9:00, затова гледайте да не я изпуснете.
Всеки, който я изпусне, после много съжалява.
Да, разбира се. - Ако се нуждаете от нещо, кажете.
Да, благодаря ви.
Облечи си нещо удобно, а аз ще ида да купя вода и храна.
Добре.
Трябва да го направя.
Трябва да й кажа.
Това беше целта на пътешествието.
Спиш ли?
Наистина ли спиш?
Ти…
ще продължиш живота си, нали?
И спомените за мен ще избледнеят?
Без мен наоколо.
Какво каза? - Не си ли заспала?
Какво каза? Наистина не те чух добре.
Какво… Забравих какво казах.
Сигурна съм, че беше нещо, че няма да си наоколо.
Не, не съм. - Какво значи, че не си?
Почвам да се ядосвам.
Какво постоянно си мърмориш?
Ами… в смисъл, че не можем да сме заедно по 24 часа на ден.
Това е. - Сигурен ли си?
Не забравяй, че сме дошли, за да се отървем от подобни мисли.
Не мисли подобни неща и не се крий от страх.
Само да си посмял отново!
Учонг каза, че имаш навика да изчезваш.
Тя има голяма уста. - Стига.
Ще те отърва от този гаден навик.
Няма да правя така повече.
Ти сериозно ли не си спал снощи?
Как ще шофираш, без да си спал?
Напълно добре съм. Това пътуване е важно за мен.
Как да си прахосам времето в сън?
Да карам ли вместо теб? - Няма да намериш пътя.
Да тръгваме.
Къде е това място, на което настояваш да идем?
Това е домът, в който съм роден и отраснал.
Робин…
Чудиш се, нали?
Това е дом, който съществува само в ума ми.
Живеех тук с майка ми и по-големите ми брат и сестра.
Баща ми почина, когато бях на 4,
а майка ми беше учителка в началното училище.
Всяка сутрин се вкопчвах в майка и плачех,
за да не ме оставя.
И всеки път тя намираше начин да се измъкне от мен.
И как? - Даваше ми монета от 100 вона.
Вземах монетата…
Робин…
Забравих нещо в колата. Ей сега се връщам.
Д-р Канг, Чанг Хана е.
Да, Хана.
Робин…
не помни нищо от вчера.
Вече?
Какво искате да кажете… вече?
Още не ти е казал?
Хана, когато четеш това, вероятно няма да съм тук.
Сигурно отдавна ще сме се сбогували…
и дори…
съм убеден, че си тук да търсиш следи, че някога сме били заедно.
През изминалите няколко седмици водех радиопредаване,
давах интервюта, появявах се на публични места…
Мислех, че всичко това е за мое добро,
но сега с радост осъзнавам, че всичко е било за теб.
Така че има следи от моето съществуване.
Хана…
Има един специален спомен, който не искам да изгубя или забравя.
Колко нервна беше същата вечер…
и как потисна моето притеснение.
Спомените, които имам от тази вечер като Робин…
Ще ми се да ги запазя завинаги и преди всички те да изчезнат…
искам да изчезна, докато все още съм Робин.
Не…
Какво стана?
Все още… не е станало, нали?
Не е… изчезнал все още, нали?
Кажете ми, че не е.
Не мисля… все още.
Знаели сте.
И двамата сте знаели… и не сте ми казали.
Кажете нещо!
Как можахте и двамата да постъпите така с мен?
Не знаех…
Не знаех какво да направя. Никой от двама ни не знаеше.
Защото всичко, за което мислех…
беше как да открия начин да го задържа.
Той ми каза, че иска да живее.
Каза, че не иска да избледнее и да изчезне.
Мислите ли…
че това го е накарало да изчезне?
Но благодарение на това… дори за няколко дни,
той имаше възможност да живее като себе си.
Ти направи за него неща, на които друг не беше способен.
Той ми каза…
че това е бил домът му.
Каза, че това е къщата…
в която помни, че е отраснал.
С майка си… и по-големите си брат и сестра
От Робин
За Соджин
Щеше ми се да можех да те срещна,
но изглежда няма как това да се случи.
Искаше да ме запазиш до себе си до края на живота си…
Както сам стигна до това решение…
така аз реших да те напусна.
Остава ми една седмица.
Ще си тръгна, докато спомените за мен и Хана заедно
все още съществуват.
Също така, има някои неща, които искам да ти кажа.
Това какво не умееш и как да направиш Хана щастлива.
Първо… ти си пълен сухар.
Хана харесва мъж, който може да я накара да се засмее.
Странно ти е, но поне направи усилие.
Освен това… работата на Хана
е да кара другите да се смеят и да се забавлява в памет на баща си.
Затова й прави комплименти и уважавай труда й.
Гледай я в очите, когато разговаряш с нея.
Когато вървите заедно, дръж ръката й.
Когато се качва в кола, отваряй й вратата.
В началото ще е засрамващо,
но дори в тези простички мигове…
се увери, че тя знае, че се грижиш за нея
с всеки жест от твоя страна.
И…
я предразполагай.
През тази седмица,
когато Хана…
наистина ще страда.
Знам, че чувствата ти към нея са искрени.
Убеден съм, че се превърна в човек, искрен като мен…
и това ме кара да избледнея и да изчезна.
Затова…
Хана трябва да се влюби в теб…
Така че изчезването ми да не е толкова нечестно.
Добре.
Чух всичко, което каза.
Но поне за времето, което ти остава…
Искам…
да й дадеш любовта, която заслужава.
Хана и Робин бяха тук
Робин?
Робин, ти ли си?
Къде си?
Робин.
Не съм готова.
Още не съм готова за подобно нещо!
Няма как да се подготвиш за нещо такова, Хана.
Но все пак… една седмица е много кратко време.
Как може… Как може седмица да е достатъчна?
Как може да стигне, за да си кажем сбогом?
Остана ли по-дълго…
просто ще избледнея и ще изчезна.
Какво… значи това?
Дори тази ръка да изчезне, все още ще бъда Робин.
Дори този крак да изчезне, все още ще бъда Робин.
Но…
веднъж щом паметта ми изчезне,
вече няма да съм Робин.
Защо да сме заедно тогава?
Да не мога да те погледна…
Да те попитам коя си и след това да те оставя.
Споменът за нас, който пазя, когато се появихме заедно пред света…
Моля те, пусни ме да си ида с него.
За да не го забравя.
Робин, какво има?
Не… - Какво има?
Не…
Изчезна.
Този ден…
просто изчезна.
Той… няма го, изчезна.
Не!
Хана и Робин бяха тук
Погали ме по главата.
Обичай ме още повече. - Чудесен си.
Хана, добре ли си изкара?
Какво има, Хана? Нещо не е наред ли?
Как може?
Не може ли просто да остане?
Налага ли се да изчезне?
Кажи му да не си отива!
Кажи му, че не можеш да го пуснеш! - Учонг…
Робин, който все още те помни…
и знае коя си…
Ако му кажеш "Сбогом"…
той ще може да ти каже своето "сбогом".
Нека го пуснем да си иде, докато е все още Робин.
Нека го направим за него, Учонг.
Споменът, който имах от онази вечер като Робин,
искам да си ида с него,
преди да избледнея и изчезна.
Онази нощ…
няма я, изчезна.
Тя какво? - Сериозно?
Наистина ли това ти е казала? - И какво се иска от нас?
Ето това.
Едно, две, три!
Махай се от пътя!
Увери се, че е равно. - Нека взема това.
Какво ще кажеш за това и това?
Ще ги съберем в букет.
Какво правим тук?
Дори споменът да го няма, все още помня защо сме тук.
Тогава… помниш ли колко нервна бях?
Това…
Хана.
Най-добрият онлайн писател. Винаги ще съм на твоя страна
Най-скъпият спомен…
не е изчезнал още.
Този скъп спомен…
Ще го създам за теб сега.
Не…
Ще ми помогнеш ли… да го създам?
Моля те,
ожени се за мен.
Никой не знае какво го чака накрая. Знам само, че си на моя страна.
Превод: s.sawyer Редакция: mrnkaloto
Eastern Spirit ® 2015